Downloaded from YTS.MX
PLOVDIV 10. ČERVENCE 1994
Official YIFY movies site: YTS.MX
Lechkov dostává míč a… gól!
Během tří minut zasadil náš tým takovou neuvěřitelnou ránu.
Nechte to tam. Vím, jak to funguje.
Teď je čas to německému týmu oplatit.
Uvidíme, jak se vyvine posledních 20 minut zápasu.
A znovu…
Tyhle minuty budou nejtěžší…
Lauro!
- Ahoj! - Vedeme dva jedna.
Táta radostí převrhl stůl.
- Jedeme na kopec. - Skvělý.
Jedeme, kluci. Už zase koktá.
- Čau, Lauro. - Čau, kluci.
Nech ho, Špeku.
Chtěl jsem ti to říct, ale dohodli jsme se na poslední chvíli.
Můžu se přidat?
Přijedeme pozdě. Možná na semifinále, když se tam dostaneme.
Můj brácha ho měl v Maďarsku.
Prý byl skvělej.
Tuhle nicku jsi měl nechat doma.
Je to ale můj bratranec.
Bulhaři hrají skvěle.
Čas se pomalu krátí.
A je to tady.
Bulharsko se dostalo do semifinále mistrovství světa!
Nejlepší den mého života.
To bude, až se poprvé vyspíš s holkou.
- Jako bys o tom něco věděl. - Vím.
Ta sestra u doktora…
- Nikdo ti nevěří. - Já vím.
- Myslel jsem, že vezmeš Lauru. - Já myslel, že ty.
Na co? Laura řekla, že se s nikým nevyspí, dokud jí nebude 18.
Dost! Tohle je naposledy, co jsme my čtyři pohromadě,
protože už se možná neuvidíme.
- Ano, uvidíme. - Ale ty odjíždíš, ne?
Tak uzavřeme pakt. Kdybychom se už neviděli…
Čemuž nikdo nevěří
Kdybychom se neviděli do doby, než nám bude 30 nebo řekněme 40,
- Setkáme se znovu tady za… - Pětadvacet let.
Budem starci. Nevyšplháme se sem.
- Setkáme se tady za 25 let. - Pokud nebudeme mít Alzheimera.
Takže platí.
Raz, dva, tři.
PLOVDIV 2019
Špeku?
Čau, Špeku.
- Špeku! - Pleteš se, kámo.
Promiň, moje chyba. Jen si nemysli, že jsem…
Je na čase to přiznat.
Myslel jsem, že nikdo nepřijde.
Omlouvám se, pane. Nevím, o čem to mluvíte.
Mám se tu sejít s někým o deset let mladším.
To je náhoda. To samé jsem chtěl říct také.
Dejane?
Vicky?
Momentík. Jak mám vědět, že jsi to fakt ty?
Lidi mě znají z televize.
- Z televize? - Přestaň s těma hrama.
Jak mám vědět, že nejste jen moji fanoušci?
- To jako fakt? - To přesně by mě zajímalo.
Čau, Diddy.
No, jo…
Dalo se čekat, že to bude divný.
Po těch letech je to normální.
Takže co teď?
Kde je Špek? Byl to vlastně jeho nápad.
- To já jsem to zorganizoval. - Ne, to on.
- Já založil skupinu na Facebooku. - Moment.
Pamatujete, jak jsem říkal, že se všichni zcvokneme? Je to tu.
Tady je Špek. Pořád žije v Plovdivu. Nemá profilovku.
Ještě neumřel na tloušťku.
Na rovinu, jak ti tohle může vydělávat?
A proč ne?
Je to tady, že jo?
- Asi jo. - Je.
- Co se děje? - Co?
- Proč se schováváme? - Počkej.
Není to on?
- Vypadá trochu jako… - Jeho bratranec, ale ne on.
- Není? - Víš to jistě?
To není on.
- Co je to? - Příkaz k vystěhování.
Špeku!
- Ahoj. - Dobrý ráno.
Hledáme Špeka.
Kolikrát jsem říkal, ať mi tak neříkáte?
Alexi, jsi to ty?
- Je to Špek! - No hustě.
Podívejte se na něj.
- Je ve formě. - Už ti nebudeme říkat Špeku.
Říkejte mi, jak chcete.
- Je vyrýsovanej, už žádnej Špek. - Pojďte dál.
Upřímně jsem myslel, že si na ten sraz nevzpomenete.
Bez Facebooku bych vás nepoznal.
- Ale mě bys poznal. - Alexi.
Dejan a já jsme přijeli z ciziny a já ti psal.
Přijel jsem ze Sofie a odmítl turné v Taškentu.
Byl u tebe bratranec?
Jo.
A má něco s tímhle?
Promiňte, že jsem nepřišel.
Prostě se teď na to necítím.
Je to kvůli tomu volovi?
Ano.
Ten dům si bere.
Vlastně mu už patří.
Myslíš tenhle dům? Ale tady jsi vyrostl.
A co víc, my tu vyrostli.
Ne, že by na tom sešlo, ale… Dobře, už mlčím.
Ještě jednou se omlouvám, že jste vážili cestu až sem.
Alexi.
Bylo to skvělý, Vanyo.
- Jsem Tanya. - Ano, samozřejmě.
Tanyo.
Poslyš. Až pojedu do Tadžikistánu nebo Kyrgyzstánu… co to jen bylo?
Tam ten seriál viděli?
Uzbekistán, ano. Je tam někdo, kdo…
Takže mě tam nikdo nezná?
Moment.
Pro koho vystupuju?
Bulhary? V restauraci?
Dobře, poslouchej. Beru.
Ale je to jen mezi námi. Nikomu ani muk, ano?
Uzbekistán, ano. Hvězdy třídy. Dobře, čau.
Letadlo poletí na autopilota.
Minule byl ten kokpit moc malej.
Nemám řidiče?
Pořád kašle, protože jsem ho nevzal k doktorovi,
což jsi domluvila, aniž ses zeptala…
Bez pojištění únosu se bojím.
Řekni: „mňau“.
Jak jako, že mě nikdo neunese.
- Je to moje zodpovědnost. - Haf.
Ještě zavolám.
Musím jít.
Tak tohle je divný.
Překvapuje mě, že je v Taškentu letiště.
Moc vtipný.
Další prosím.
Ach Bože!
Moje kufry!
Získat ten dům zpátky nebude snadné.
Špekův bratranec… Musím mu tak přestat říkat.
Ta nula Branimír už není nula.
Je z něj boháč.
Vlastní velkou část obchodů v centru.
Každý z nich každé ráno osobně kontroluje.
- Rozhodčí to totálně posral. - Nebyla to rovina.
Dobré ráno.
Vítejte v našem městě. Co vás sem přivádí?
Bavíš se, jo? Zhoro, pojď sem.
- Znáš ho? - Kdo je to?
To je ten z… Kdo jsi?
- Je to Ivan. - Nejsem Ivan.
- Není to Ivan. - Ne. Je to Andrej.
- Nejsem Andrej. - Tak kdo jsi?
- Jmenuji se Angel Damyanov. - Angel Damyanov!
Angel Damyanov! Vyfoť nás!
No tak! Vyfoť nás!
Pojď.
- Dobře, vyfotím, ale není to on. - Stůj!
- Hej, stůj! - Jen jednu fotku.
Jak mám někoho sledovat, když jsem slavnej.
- S novinama před obličejem. - V jakým století žiješ?
Realističtější by byl tablet. Jsi fakt nula.
Já se dneska u veslařů v klubovně kryl novinama.
Má se to takhle. Branko pořádá každoročně charitativní sportovní klání.
Má vlastní tým a hádej, kdo vždycky vyhraje.
- Kdo? - Jeho tým.
Jsou to dvacátníci.
Sledoval jsem ho k řece.
Dobré ráno. Pan Gorzev vás přijme.
Z toho, co jsem viděl, máme dost důvodů k obavám.
- Bylo mi potěšením. - Mně taky. Hezký den.
Co teď?
Proč ho sledujeme? Proč s ním prostě nepromluvíme?
Proč ho sledujeme? A co mu povíme, chytráku?
- Prostě dům koupíme zpátky. - Přesně.
„Ahoj, tady jsou peníze, díky, čau.“
Jasně, ale já jsem bulharský herec.
To s vlastnictvím domu nejde moc dohromady.
Pracuji v bance. Vím, jak to chodí.
Pracovat v bance a vlastnit ji jsou dvě odlišné věci.
Tak se podívej.
Spotřebitelský úvěr. Klik.
Jen zadáš číslo občanky a peníze budeš mít do 24 hodin.
Bože, jsem grogy.
Když mi moje asistentka řekla vaše jména, myslel jsem, že žertuje.
Nemůžu tomu věřit. Mám v kanceláři televizní hvězdu!
Rád vás kluci vidím. Jak dlouho jsme se neviděli? Patnáct let?
- Dvacet let. - Dvacet?
Nekecej! Jak to letí.
Asi máš dost práce, a tak přejdeme rovnou k věci.
Vůbec nemám moc práce, když mám tolik lidí, co makají na mě.
Teď to vypadá, že se vychloubám. Pardon, ego.
Musíme to oslavit.
- Musíme se na to napít. - Dobře.
Ne.
- Vlastně nemusíme. - Dobře, ale o hodně přicházíte.
- Jsme tu kvůli Alexovi. - Ano? Myslíš Špeka?
Musím mu tak přestat říkat. Je ve formě.
- Má břicho jak struhadlo. - Kušuj!
Branko, víme, že ti ten dům teď patří.
Chceme ho koupit a vrátit ho Alexovi.
To je od vás vznešené.
Ten dům je jediné, co má, a vyrůstali jsme v něm taky.
Přesně. Všechno jsme připravili.
- Ano? - Podívej se na ty papíry.
Tady to podepiš. Tohle je částka.
Tady to pak zmáčkneš,
- a přijdou peníze. - Ještě dnes.
Hele, je to jednoduché.
Ten dům vám prodat nemůžu, chlapi. Moc mě to mrzí.
- Jestli chceš víc… - Ne, jde o obchod.
Ten dům zbořím a postavím tam výdělečný hotel.
Ten dům je kulturní památka.
Nebuď naivní. Víš, jak to chodí.
Vypálím ho. Střecha se propadne, a bude z něj ruina.
Můžete jít. Pardon.
Nemám co dodat.
Já jo, ale mlčím.
Jedna možnost vlastně je.
Musím se uklidnit a přestat hrát.
Už dvacet let čekám na tu chvíli,
kdy budu usrkávat whisku a vy budete čekat na mé rozhodnutí.
Je to skvělý pocit.
Po to všem.
Nebýt vás, možná bych nebyl tak ambiciózní a úspěšný.
Ale moje ego mě nutí vám to vrátit.
Chci, abyste na mně záviseli.
Řekneš nám tu možnost, nebo dál sentimentálně žvanit?
To nebylo ze sentimentu, ale monolog z pomstychtivosti.
To je rozdíl.
Druhá možnost je tahle.
Zúčastníte se maratonu, co pořádám,
a musíte být mezi nejlepšími třemi z pěti týmů.
Jako tým. Vy čtyři.
Ten samý tým, co mě nechtěl mezi sebe.
Když uspějete, vrátím ten dům vašem kamarádovi.
Vicky vám řekne detaily o tom maratonu.
Tenhle mě ve veslařský klubovně sledoval schovanej za novinama.
To byla sranda.
A ty, Acho, Ivane, Andreji, nebo jak ti to říkali,
jak ses schovával za hrnkem kafe.
Nebo ty, pane bankéři, a tvůj hlubokej vztah s bankomatem.
Mé podmínky znáte. Teď šup trénovat, nebo co hodláte dělat.
Tohle je paráda.
- Ani nápad. - Zadrž.
Branko nás chce pokořit a tohle je jen další způsob.
- Ale můžeme… - Nemá to smysl.
Vážím si toho, ale je to ztráta času. Děkuji. Nemá to smysl.
- Tak to nám vyšlo. - Myslíš?
- To je ironie, Vicky. - Příště mě prosím varuj, že vtipkuješ.
- Plať! - Nemám drobný.
- Co teď? - Pokračujeme.
Myslíš, že to byla ironie?
Ne, není. Když něco řeknu, myslím to vážně.
Když vyjedeme na kopec jako kdysi, tak máme šanci.
No tak.
Kluci, ještě kousek a jsme tam.
No tak. Ještě kousek.
Já tu nejsem kvůli tomu domu.
Neberte to špatně. Opravdu si vážím toho, co děláte,
ale nemůžu se koukat, jak se ztrapníte.
Tak co navrhuješ?
Budeme tým.
Znovu.
Pozor!
Opatrně.
Mohl jsi mě chytit.
Zlomený to není. Přeháníš.
- Musíš se kouknout na jeho seriál. - S tebou nemluvím.
Jak víš, že to není zlomený?
Asi jsi studoval medicínu.
Jsem trenér. Zranění poznám.
Má přítelkyně byla sestra. Máš úplnou pravdu.
Když jí zastrčíš flashku do usbéčka,
tak ti předá znalosti medicíny jako kapavku?
Nechceš taky říct svůj názor? Možná máš třeba strejdu veterináře.
- Vezmeme ho do nemocnice? - Musíme.
Konečně rozumný nápad. Podcenil jsem tě.
Nebo možná ne. Oni jsou jen blbci.
Dost už! Máme naléhavější problém. Příprava se moc nedaří.
- Nepovídej. - No?
- Tak co máš v plánu? - Špatný zprávy.
Je to divný. Budeme spolu muset bydlet.
- Spolu? - Pardon?
Jako při soustředění. Vstávat, jíst a trénovat spolu.
- Dobře, já bydlím u rodičů. - Já v hotelu.
- A já? - Dost už. Jdeme.
- Ale nemůžu říct… - Dost řečí a pochodem chod.
Odvezte ho do nemocnice a přijďte ke mně.
- Odemkni. - Takže budeme bydlet spolu?
Budeme spolu trénovat. Přesně, jak Alex řekl.
- Moment. Opatrně, prosím. - Opatrně.
- Mám po kariéře. - Jaký kariéře?
Pozor na hlavu.
Pozor na nohu.
- Pozor na kotníček. - Kolik ti je, náš malý Achko?
Nekaz si dobrý první dojem, Dejane. Blbče!
Pozor, kam šlapeš, vole.
Jo, poznal jsi mě. Spokojenej?
- Pardon, mluvíte na mě? - Prostě to vybal.
Copak nevidíš, že mám bolesti?
- My se známe? - Jasně.
Dobré odpoledne.
Další, prosím.
Acho?
Kathy?
Mami?
Co se děje?
Tak to bylo dlouhý trapný ticho.
No…
Tvá matka a já…
Znáte se. Detailů mě ušetřete.
Ne, tak to není.
- Není? - Ne před ním.
- Přesně o to jsem vás prosil. - Nebudu ti říkat, jak tvá matka a já…
- Acho. - Však víš.
- Proč jsi tady? - Podvrtl jsem si kotník.
- Ale je to dobrý. - Podívám se na to.
- Pojď dál. - Určitě?
- Jen to trochu bolí, ale dobrý. - Pojď dál.
Kathy.
Promiňte.
Takže jste jim to konečně řekla?
Jako by mu z oka vypadl.
A…
Pokračujte, děti.
Stejná chyba. Říkal jsem ti to tisíckrát.
Znovu.
Přeci nejsi tak blbá.
- Promiň, ale tvá noha… - Je tam, kde má být.
Nic si nezapamatuješ, ty huso.
- Takhle se mnou nemluv. - Tak nedělej kraviny.
- O něco tě požádala. - Co?
Radši ji poslechni.
Nepleť se do toho, blbečku.
Pardon, ale to nevidíš to kimono a nevíš, co znamená?
Vidím tady idiota v pyžamu.
Takže ti povídám…
Jen klid. Zlomený to není.
Já tě zbiju!
Musíš počkat, až tě přestane bolet hlava.
- Líbí se ti? - No…
Chceš ten pokoj?
- Tady bydlel jeho děda. - Přesně.
Když sem pozvu holku, bude to divný.
- Chápeš, - Tak zlý to nebude.
Péra už dlouho nikdo neprotáhl.
Trochu úcty.
Jen nechápu, proč bys měl mít možnost zvát si sem holky ty, a ne já.
Ty jsi přeci ženatý.
Rozvádím se. Mám co dohánět.
Ale ještě rozvedený nejsi.
Technicky ne, ale ty jsi kámoš a vyjdeš mi vstříc.
Nechal jsem ti Laura, ale ty jsi nic neudělal.
Ne. Milovala mě.
Dal jsem ti ji a ty ses s ní ani nevyspal.
Hej, volové!
Stůjte!
Byla jsem tak zaražená, že jsem ani nepoděkovala.
Možná není za co. Asi přijdete o tanečního partnera.
Vypadá to, že máme stejnou cestu.
Nepronásleduji vás nebo tak.
To je škoda.
- Co teď? - S čím?
Když chlap zbije jiného chlapa kvůli ženě,
tak chce na jeho místo.
- To jsem nevěděl. - Nemám tanečního partnera.
A vy možná už nejste trenér karate, takže…
Musíte mi říct své jméno.
Alex. Nevím, proč jsem váhal.
Alex je samozřejmě zkráceně Alexandr.
To jsem věděla. Teď ještě řekneš, že jsi střelec.
Skoro. Váhy.
Mé oblíbené znamení. Jen jsem neměla odvahu hádat ho jako první.
Takže co teď, Alexi, což je krátce Alexandr?
No, já… a jak se jmenuješ ty?
Dara, což je krátce Dara.
Já jsem vlastně dobrý tanečník.
Ale…
Prostě mě to nebaví. Promiň.
- Jedné věci nerozumím. - Poslouchám.
To tě ani nenapadlo pomoci mi s taškou?
Nechci, aby sis myslela, že tě balím.
To mě mrzí.
Byl to obr. Byl dokonce vyšší než já.
Jsem moc mladej, abych měl tak starýho syna.
- Ona ho před tebou schovávala? - Netuším. Utekl jsem.
- To myslíš vážně? - Noha byla v tu ránu zdravá.
Vydírají mě, protože jsem teď slavnej.
- Ale setkali jste se náhodou. - A co?
Takže tvoje teorie o vydírání je naprosto na vodě.
Je dokonce možné, že jsem se stal…
Acho! Vítej do klubu.
Doufám, že se to nedozví média.
Proč mě nechceš balit? Ta taška je těžká.
- Rád, ale jdu vpravo. - Skvělý. Já taky.
- Slečno… - Dara.
Daro. Promiň.
Myslíš, že když budeš takhle pokračovat, že ti to projde?
- Dovysvětlíš to? - Ano.
Nechci, abys pak vycouvala a řekla, že jsi jen žertovala.
- To je hrozba? - To je slib.
Hele, mířím do ulice Christo Stančeva 25.
Třeba si ten slib rozmyslíš, než tam dojdeme.
Taky jdu do ulice Christo Stančeva 25.
Vlastně tam žiju.
Čau, volové.
Vím, že to zní divně, ale zamiloval jsem se do sestřenice.
Opravdu?
Alex.
Alexandr Vassilev?
Ano, jmenuji se Vassilev. Jak to víš?
Sakra.
Přijela na soutěž. Měla bydle u babi Radky.
Babi Radka má nového přítele
a tak ji poslala ke své dlouho zesnulé sestře Kalině.
- Babi Radka je sestra mé babičky. - Babi Radka je sestra jeho babičky.
Ano, babi Kalina je má babička.
Alexi, je to tvoje sestřenice z druhého kolene.
Můj strejda si takovou vzal.
Mají syna a je úplně normální.
Co tím chceš říct?
Tak daleko to dojít nemusí, ale aspoň ji může ojet.
Ty jsi ale úchyl.
- A kde je teď? - Čeká na verandě.
A já jsem teď zjistil,
že mám osmnáctiletého syna.
Ale tvoje drama má evidentně přednost.
Z vašich tváří soudím, že vám Alex vše řekl.
Přesně tak.
Chcete pomoci?
Raději ne.
Tudy, doprava.
Radši si dej pozor, ať pak nejsi překvapený.
Nebýt to jeho sestřenka.
Vítejte u ANIMA. Jsem Petya Stoycheva Krivistky.
První lekce klidového tréninku
je naučit se žít přítomností.
Je Vicky v koupelně?
A musím přiznat, že jeho hlas…
Co je, kreténe?
- Jdeš na maškarní? - Nemám jiné čisté oblečení.
- Něco zajímavého? - Tady nic.
Na dvorku je to ale úplně jiný příběh.
Jen si to uvědomte.
Vaše myšlenky se často soustředí na minulost či budoucnost.
Mně přijde, že to skončí incestem.
Tvá matka a já jsme si nedávali moc pozor
a tak bum bum, a jsi na světě.
Neznamená to, že jsi omyl…
Naprostá katastrofa.
Tak co budeme dělat?
- S čím? - S Laurou.
Copak nechceš vědět, co se stalo?
Lepší, když už ji neuvidím, jinak budu zase koktat.
PRVNÍ DEN MARATONU
Sakra!
Kluci, končím.
- Dejane, ne. - Proč ne?
Tak jsme se pěkně ztrapnili.
- Chce, abychom se rozhádali. - A podařilo se.
Už na to kašlu.
Seberte se. Dejane, co to děláš?
Dejane, počkej.
Není to tvůj bratranec?
Ano, to je on.
Netušila jsem, že jsi pomstychtivý.
Nejsem.
Jen mám dobrou pamět.
Tak jak chceš vysvětlit tohle?
Krize středního věku.
Okouzlil jsi mě svou laskavostí.
Nemyslím, že tě nějak ohrožují.
To ses zamilovala špatně.
Dejane!
Nemůžeš být první zrádce.
Je logické, že to budu já.
Stůj, prosím.
Dejane, stůj. Nechtěj, abych křičel.
- Co se děje? - Jen vidím realitu.
To je jen tvůj pohled.
Obdivovali jsme tě. Chtěli být jako ty.
Ty jediný máš rodinu, skvělou práci a velký plat.
Celý život dělám všechno správně
a teď vídám syna dvakrát měsíčně a platím alimenty bývalce.
A teď mám pomáhat kamarádovi, co jsem mimochodem roky neviděl.
Proč? Protože je to správné.
Proč? Aby mě zesměšňoval nějaký pseudo…
Promiň, ale je načase, abych myslel na sebe. Jasné?
Vím o Lauře.
Nemá profilovku. Poblíž má uměleckou školu.
- No a? - Nechal jsem jí zprávu.
- Máme se setkat. - Co jsi jí napsal?
Napsal jsem jí anonymně, že chci, aby učila mé úžasné děti.
Jaké děti? A proč anonymně?
Abychom se s ní mohli setkat a jestli ztloustla
a narostly jí vousy, tak zmizíme.
Jinak zůstaneme.
Tohle je vrchol sexismu,
ale zní to jako dobrý plán.
No tak. Jdeme.
- Spadl jsem do vody… - Hledala jsem tě.
Našla jsi mě.
- Pojištění? - Mám.
- Co je tohle? - Co?
Moment, prosím.
- Něco ti musím říct. - Poslouchám.
- Ty o to nestojíš. - Občanku, prosím.
- Ne. - K nevíře.
Stůj!
Tady máte.
To nemáš periferní vidění? Mluvila jsem s tebou.
Tak kde hoří?
- Teď zjevně není vhodná chvíle. - Moment.
- Hned se vrátím. - Dobře.
Tak začneme znovu. Poslouchám tě.
Dnes jsi prohrál. Dobře. Proč z toho ale viníš mě?
- Nevím, kdo koho viní. - Vím, jak je to s domem.
Tohle by tě mělo podnítit. Býval jsi charakter.
Takhle se mnou na veřejnosti nemluv.
Proč ne?
Co uděláš, bratranče?
Přijde další slib?
Promiňte.
Tady máte náhradní, dokud ten váš nespravíme.
Příbuzní.
Děkuji.
Co je, kámo?
Stůj. Poslouchej mě.
- Nezačali jsme úplně dobře. - Protože jsi zmizel jak pára.
- Stejně jako před 18 lety. - Moment, to není pravda.
Dobře. Jmenuju se Angel.
- Můžu už jít? - Jsem taky Angel.
Říkají ti Acho. To je debilní.
Stůj. Zajdeme si na skleničku. Myslím limonády.
Na tyhle otcovský nesmysly je trochu pozdě.
- Co můžu dělat, když máma… - Acho!
Nechám vás dva o samotě.
Chceš mi něco říct?
Kdy jsi mi to chtěla říct?
Měl by být zákon, že ženy musí mužům říct, že jsou otci.
- Mně to přijde jako zločin. - Zkoušela jsem to.
Několikrát.
Když jsem zjistila, že čekám,
tak ses tak moc těšil na studium herectví.
Mluvil jsi o tom celý večer a já jsem nakonec usnula.
Týden na to jsem ti to přijela říct do Sofie osobně.
Čekala jsem na tebe před Akademií, až nakonec…
Viděla jsem, jak líbáš jinou.
Byl jsem jen kluk.
- Ani si to nepamatuji. - Je to pravda.
Myslím, že by tě to tehdy nepotěšilo.
A nemyslím, že to teď je jiné.
- Co když je teď tlustá? - Proto se schováváme.
Jestli je tlustá, tak to uvidíme z dálky.
Je to ještě horší.
- Tomu nevěřím. - Je dost těhotná.
Tahle je Laura.
- To nemůžeš vědět. - Vypadá jako ona.
Vypadá jako dospělá sexy Laura, jak si ji představuju.
Možná bychom se měli zeptat, než odejde.
- Jasně, chytráci. - Tak jdeme.
Ty první.
Co to dělají?
- Čekají, až je osloví. - Neosloví.
S takovým tělem na ně dávno zapomněla.
Chovej se normálně.
Alexi.
Řekni jim, aby se přestali chovat jako blbci.
A řekli mi, proč mi volali.
- Ahoj, Laurie. - Ahoj.
- Lauro! - Našli jsme ji.
To myslíte vážně?
Ukážete se po dvaceti letech a čekáte, že hned k něčemu dojde?
- Nikdo neříká, že to má být hned. - On to tak nemyslel.
- Vyznělo to blbě. - Jo.
Můžeme k sobě být upřímní. Jsme dospělí.
Co?
Já vím. Mám rozvrh.
- Co? - Rozvrh?
Tebe o víkendech a tebe ve všední dny. Nebo naopak.
- Vyberte si sami? - Pardon?
Já mám víkendy zabrané.
Domácí lety se nedají přeložit.
Můžeš si ho vzít od pondělí do pátku,
nebo se můžeme střídat každé dva dny. Co je?
Dělá si srandu.
Já vím, že si dělá srandu.
Proč se mi směješ?
A co tvé víkendy?
Tamto mě mrzí.
Co? Říkal jsi něco?
- Omlouvám se, že jsem se choval jako… - Neslyším tě.
- Můžeš to říct víc nahlas? - Daro!
Proč jste se vrátili.
Víc už to snad podělat nemůžete. Tak povídejte.
Branimir chce Alexovi sebrat dům.
Takže…
Vyrůstali jsme tam a tak nemůžeme…
Ty jsi tam taky vyrostla.
Takových vzpomínek.
Nechtěli jsme nic konkrétního.
- A schovávali jsme se, protože… - Vím dobře, proč.
Chtěli jste vidět, jestli nemám břicho, vousy, šest dětí
a podobně.
Ani trochu se nezměnila.
Pořád stejný blázen.
Nemluvili jsme o tobě. Probírali jsme něco důležitého.
DRUHÝ DEN MARATONU
Připravit!
Nečekej na nás, Vicky!
- Co se děje? - Nic se neděje.
Přepálil jsem start a teď odpadám.
- Tak si řekni: „Vyhraju!“ No tak. - Proč?
- Vyhraju. - Znovu.
- Vyhraju! - Hlasitěji!
- Zakřič to! - Vyhraju!
- Kdo vyhraje? - Já vyhraju!
Zaber!
- Synu. - Omluv mě na chvíli.
Dneska jsme vyhráli… No, téměř vyhráli maraton.
- Ale ne díky tobě. - Na tom nesejde.
Teď jsme spolu.
A můžeme, jak to jen říct…
- Balit buchty. - To myslíš vážně?
Jen jim neříkej, že jsem tvůj otec.
- Carrie, ahoj. - Ahoj.
- Budu támhle. - Přijdu za minutku.
Dobře.
Já jen žvaním a ty jdeš na věc.
Ahoj.
Zdravím vás. Nerad vás ruším, ale mám důležité oznámení.
Ta písnička byla stejně nuda.
Ahoj, kluci a holky. Jmenuju se Acho.
Vy mě ale určitě dobře znáte.
Jasná věc.
Důležitější je, že náš tým dnes vyhrál
a já bych rád na pódium pozval našeho hrdinu Victora,
který nám zazpívá.
Trochu se stydí, ale ve sprše zpívá jako anděl.
Jen se mě neptejte, jak to vím.
Zatleskejte Vickymu!
Vicky!
- Zabiju tě. - Poslouchej.
Potřebuju tvou pomoc.
Dobře?
Zabiju tě.
Hezký večer všem.
Do toho, Vicky!
Moc vysoko, co?
A teď bych sem rád pozval mladého a velice talentovaného muzikanta.
Jmenuje se Angel Karayanev.
Pozvěme ho na pódium a zahrajeme spolu.
Zaleskejte Angelovi.
Je dobrý, že jo?
- Ano, to je. - Jsem jeho otec.
Já vím, jsem na to moc mladej.
- Pardon, ale já chci poslouchat. - Ano, jistě.
Na zdraví!
Dobrá práce, Vicky.
Tak než se všichni opijeme, můžete mi prosím vysvětlit, o co jde?
Máme tu večírek, který se nám snažíš zkazit.
Dobře, ale proč by vám Branimir tohle dělal?
- To bych taky ráda věděla. - Povím vám to.
Branko byl šprt
a vždycky chtěl mezi nás.
Chtěl být v naší partě.
- Nám přišlo… - Že je to hajzlík.
A to potvrdil.
To si pamatuji, ale jak získal ten dům?
Můj děda věděl, že umírá
a musel ten dům přepsat.
Nechápu, jak ho Branko přesvědčil,
ale přesvědčil.
To je blbý.
Určitě si nechceš sednout sem?
- Ty ses to dozvěděl až teď? - Ano.
Když se člověk po osmnácti letech poprvé setká s otcem,
čeká, že bude vážný.
Byl jsem na konkurzu a musel předvádět ptáka.
Co se ti na něm nelíbí?
Jako pterodaktly je vtipnej.
Říkali: „Nezvedej tolik tu nohu.“ A já na to…
- Je to pterodaktyl a ne otec. - Ale no tak.
Neznal jsi svého otce
a já jsem dlouho neviděla matku.
- To mě mrzí. - Nemusí.
To děláš schválně?
Co dělám?
- Ta písnička. - Co je s ní?
Zpíval jsi mi ji pod balkonem, když jsi býval romantik.
To nebyla tahle.
Je to už dlouho, ale ženy si tohle pamatují.
Co ještě si pamatují?
Pamatuji si, jak jsem se rozhodla do toho praštit
a dozvěděla se, že s kamarády odcházíš.
Kdyby jen…
Co?
Kdyby jen…
Ale to už se nedozvíme.
Alexi!
To jsi ty?
Pózuju s tímhle. Víš, že mi říkali Špeku?
Je s tebou sranda.
Tohle je před domem.
- Tohle je babi. - A ta zase moje.
- Tohle je má babi Radka. - Ano a babi Kalina.
- To jsou ty sestry? - Ano.
Nepodobají se.
Má babička byla adoptovaná. Sirotek.
Páni.
- Jsem takovej vůl. - To tedy jsi.
- Víš to jistě? - Nevím.
Byl jsem dítě, když mi to říkala. Nemůžu si být jistý.
- Zeptám se svojí babi. - Já jí zavolám.
- Ty máš číslo na babi Radku? - Ano, mám. Moment.
- Je to přeci sestra mojí babi. - Nebo možná není.
Vidíš? Je tohle její číslo?
Záznamník.
Tak ona to nezvedá.
- No… - Tak jdeme.
- Nejspíš spí. - A co?
Chceš si prohlídnout dům?
Protože tě najednou zajímají interiéry?
Ne. Fakt jsem si ho chtěl prohlídnout.
Jen jsem chtěla odlehčit situaci před prvním krokem.
To bylo dobrý.
Dobře. Pojďme se podívat, ale nic víc.
- Dobře. - Fajn.
Takže ty učíš výtvarku?
A ty jsi bankéř?
To je skvělý. Už od mala jsi byla nadaná
na malování.
Sfumato je malířská technika dodávající hloubku, že ano?
Takovou vzdušnost.
- Dejane? - Ano?
Pamatuješ?
Tohle je…
- Tohle je z páté třídy. - Šesté třídy.
Bylo to po písemce.
Píšu pořád hrozně.
Ukázal jsi, že to umíš s čísly.
To srdce jsem nekreslil.
Ne. Ty ne.
Pojďme za ostatními.
Babi Radko!
Blázníš? Vezmi menší.
Babi Radko!
- To jsem já, Dara. - Ahoj, Daro.
- A co to máš s sebou za osla? - Bratrance Alexe.
- Bratrance. - To právě chceme zjistit.
Je pravda, že tví rodiče babi Kalinu adoptovali?
To jste mě vy blbci vzbudili kvůli tomuhle?
Ano.
Jo, babi Kalina.
Dvacet let jsme spolu nepromluvili.
Tvůj děda mě tak miloval, ale ta děvka mi ho přebrala.
Babi! K věci. Byly jste sestry?
Byly jsme sestry, ale ne pokrevní.
Její rodiče zabila nějaká nemoc.
Mí rodiče se nad ní slitovali a vzali ji k sobě.
- Takže Dara a já nejsme… - Do toho, jak je libo.
Běžte si zaskákat na matraci
a mě nechte vyspat.
To je můj oblíbený pedofil.
Fakt doufám, že to nejsou příbuzní.
Víc!
Acho druhý!
To je můj kluk.
- Sakra. To je můj otec. - Co?
Jdu pozdě. Přijede pro mě.
Jsou na cestě. Rychle. Dělejte jakoby nic.
- Jak to máme dělat? - Buď spontánní.
Ukážu vám fotky.
Tahle je…
Bylo to fajn, ale můj otec mě jede vyzvednout.
- Ale ty už nejsi dítě. - Neboj se.
- Převlíkl jsem povlečení. - Můžeš zůstat.
Nám to nevadí.
Tati.
Jdeme.
- Tati, já… - Jdeme.
Ale já jen…
Dobrá práce, chlapče.
Ještě krok.
Pití nám nepomůže. Máme tři dny.
Omlouváme se, že chceme pomoci.
Myslíš, že jsme si sem přišli zaběhat.
Jen klid. Já to chápu.
Dobře. Dneska padla.
Pracuju na tom.
- Je všechno v pořádku? - Vcelku jo.
Co ty?
Vcelku jo.
No, vlastně ne úplně.
Můj taneční partner Kiril, co jsi ho zbil…
- Nechal tě. To jsme čekali. - Ale soutěž je už za čtyři dny.
Promiň. Můžu nějak pomoci?
Vlastně jo.
- Ne. - No tak, povedu tě
- a ty jen následuj. - Ne.
Ale máš výbornou koordinaci.
Proč neseženeš někoho jiného?
Protože jen my dva tomu dodáme vášeň.
Ne, musím trénovat na finále za tři dny.
- Jde jen o pár hodin denně. - Co?
Musím trénovat kamarády.
- Takže na mě nemáš čas. - Prostě to fyzicky nedám.
Něco ale dáš.
Snažíš se mě manipulovat. Bojujeme přeci o ten dům.
- Dům, co není tvůj. - Co?
Musím se starat o sourozence.
- Mohla bych si založit studio. - Dům?
- Ty peníze by se hodily. - Dům.
Zajímá tě jen ten dům. A co moje přání?
- Hodně štěstí v závodě. - Daro, počkej.
Kam jdeš?
Daro!
Jel jsi prostě okolo?
Jak to?
Chtěl jsem si vyčistit hlavu před maratonem
a pak jsem tě uviděl.
Možná to je zákon přitažlivosti.
Zákon přitažlivosti.
Začíná to být trapné.
Jestli mi chceš něco říct nebo něco udělat,
tak do toho. Už nám není patnáct.
Takže…
Zadrž. Jen jsem žertovala.
Nebo možná ne. Nevím.
Nebo to možná byl žert založený na pravdě.
Podělala jsem to. Můžeš mě támhle vysadit?
- Ahoj. - Ahoj.
Jak je?
Dobrý.
- Můžeš se na mě takhle přestat dívat? - Jak takhle?
Jsem nervózní a nevím co říct.
Dobré ráno, slečno.
Dobře.
Vím, že ruším při jednání, ale rodinné skandály nepočkají.
Omluvte mě.
Proč Carina nesmí chodit do školy?
Protože se zapletla se synem mé nemesis.
V jakém století žiješ? Nikdo takhle nemluví.
Jednoho z mých nepřátel. Ještě něco?
- Ty ses musel zbláznit. - Jsou to jen tři dny.
Zatahuješ Carinu do své posedlosti.
- Je to můj boj. Nepleť se do něj. - „Boj“.
Další zastaralé slovo.
Žiješ minulostí, víš?
- Do toho ti nic není. - Víš co?
Odvezu ji do školy a jestli se mě pokusíš zastavit,
tak udělám scénu, jakou tahle kancelář nezažila.
Jak je, kámo?
Děje se něco?
Máma má pravdu. Využíváš lidi.
To říká někdo, kdo mě využil jako dárce.
Dobře, beru zpátky.
Jen se nad tím zamysli.
Nebo tě zajímá víc sex, co díky nám máš?
Sblížil ses se mnou jen proto, že Carina je jeho dcera.
Netušil jsem to. Sám jsi to viděl.
Můj vztah s Branimirem se netýká ani tebe ani Cariny.
- Carina je fajn. Nechovej se k ní… - Jako ty k mámě?
Vicky?
Zase koktáš.
To jsi mi přišla říct?
Koktám, jen když tě vidím. Tedy aspoň to tak bylo.
Víš, co?
Říkám si,
že když k ničemu nedošlo, tak to tak asi mělo být.
Možná.
Neodcházej.
Nechci.
Přehnala jsem jo.
Jsem ráda, že jsi mě zastavil.
Odešla bys z tvrdohlavosti.
- Děkuji. - Není zač.
S tím tancem ti pomoci můžu.
V pořádku. Vím, že toho máš moc.
- Kdo je to? - Neznámé číslo.
Kdo je to?
- Nechoď. - Hned se vrátím.
Promiň, že ruším.
Ale…
technicky vzato je to můj dům.
Zajímá tě, co tu dělám.
Hledám Daru.
Tady je.
Možná tě zajímá, co po ní chci.
Nesu jí peníze.
Teď je chvíle na mou oblíbenou větu: „Není to, jak si myslíš.“
Ale Alexi,
je to přesně tak, jak si myslíš.
Já ji platím.
Za co?
Aby tě milovala.
Peníze dokážou hodně.
Ženy milují peníze v obálce.
Teď, když vidím, že situace houstne,
nechám vás o samotě, abyste si to vychutnali.
Alexi.
Chtěla jsi odejít.
- Teď můžeš. - Poslouchej.
Běž!
To vím. Jen potřebuju…
Můžeš mi dát na ucho Matthewa, prosím?
Autobus do školy stihne. Já jen…
Kluci, stačí doběhnout třetí a dům je náš.
To znamená nebýt poslední.
Blázníš? Co tu děláš?
Já vím. Promiň. Musela jsem tě vidět.
- Někdo nás uvidí. - Nikdo nás tady neuvidí.
To je máma?
Ne, to není tvoje máma. Běž dovnitř.
Co se děje? Alexi, co to děláš?
Alexi, co se děje?
Co je, kámo?
Bravo!
Co je s tebou?
Alexi?
Nejezdi.
Vlastně nevím, co tu dělám.
Co se ti stalo?
Upadl jsem.
Kvůli mně.
- Ano, kvůli tobě. - Ale nevíš, co tu děláš.
Zlobím se na tebe.
To ses sem hnal, abys mi to řekl?
Bylo to v zápalu chvíle.
- Čekáš, až něco řeknu? - Od začátku to byla zrada?
- Snažila jsem se ti to říct. - Je to hnusné.
Nebýt tebe, tak bych si neuvědomil, že jsem ho zradil.
Za to bych ti měl poděkovat, ale nemůžu, protože jsem naštvanej.
- Vůbec to nechápu. - Já vím.
Musíš nastoupit do toho vlaku a není čas to vysvětlovat.
Copak jsi mě nepřišel zastavit?
Ne. Musíš žit s tím, co jsi udělala.
- Mohli bychom to zkusit za pár let. - Posíláš mě do vyhnanství?
Běž. To bylo na pamatáku.
- Ty kreténe. - Zrádkyně!
- Blbče! - Mrcho!
Nevydržíš to ani pár měsíců, natož let.
Tohle všechno, aby ses mu pomstil. Pořád trpíš kvůli ní.
- Pořád trpím kvůli němu. - Co na tom sejde kvůli komu?
- Ne, pokud to není on. - Byla bych mu vděčná kvůli nám dvěma.
Nemůžu být vděčný. Carina roky neviděla svou matku.
A ty jsi neviděl svou bývalou.
Nezajímá mě.
Ale tvá minulost zasahuje do naší současnosti.
- Musí si uvědomit, co udělal. - To my všichni.
Snad jsi šťastný.
Carrie, pojď.
Já věděl, že tu budeš.
Odjíždíš, že jo?
Dvacet let. Je to přes dvacet let.
Všichni jste odjížděli a já seděla tady.
Všechno se změnilo.
Ale teď vím, co chci.
Jenže já ne.
Poslední dobou pochybuji.
Pochyby přerůstají ve strach.
A strach nám brání věřit.
Můžeš ustoupit, prosím?
Nezírej a nastup do auta.
Tady je. Jaká byla procházka?
Nemluv. Nastup. Kufry jsou tam.
Moment. Všechno vysvětlím!
BYDLÍME V HOTELU. NEVOLEJ. NECHOĎ.
Vypnout.
Pamatujete, když jsme tenkrát odjížděli?
Měli jsme se jít rozloučit s Laurou.
Co se stalo?
Já nešel, abys mohl jít ty.
Nejde o ten dům.
Co?
Nevrátili jsme se kvůli domu.
- Tak proč? - Přemýšlej.
Kvůli nám.
- Moment. Co… - Není to Alex.
Nejde o ten dům.
My to nebyli, přísahám.
Lhal jsem Branimirovi. Má právo se takhle chovat.
Lhal jsem vám o něm.
Nezasloužím si vaši pomoc.
Omlouvám se.
To jsem vám jen chtěl říct. Omlouvám se.
- Alexi, stůj. - To je všechno.
Ano, byl jsi hloupý sobec
a my měli taky své sobecké důvody.
Chtěli jsme, aby náš návrat byl dramatický.
Chtěli jsme změnit své životy.
Ale… pojď se mnou.
Zapomeň. Řekla, ať nechodíš.
Tati…
- Já vím. - Proč se chováš jako vůl?
Řekl jsi mu, ať nechodí?
- A že je to vůl? - Ano.
Tati, vždycky jsem k tobě vzhlížela, ale…
- Je to těžký, když jsi takhle dětinský. - Já vím.
- Tohle ještě nemůžeš pochopit. - Byla jsem tam taky.
Ještě tam je?
Angel a já jsme nic nedělali. Zatím.
- Tak. Zase chyba. - Co jsem udělal?
Ženy si chlapi vždy zkouší. To bys měl vědět.
- Neříkala jsem, ať nechodíš? - Ano, říkala.
Vlastně křičela a napsala a Carina to říkala.
- Ten cirkus musí skončit. - Ticho, vy dva.
Kdybys ho nechtěla vidět, nebyly bychom v tomhle hotelu.
A ty jí řekni, proč to děláš.
A já o tom nechci nic slyšet.
Yano, prosím.
Chceš mluvit s Matthewem?
Ne, chci mluvit s tebou.
Nevím, kde začít.
Když jsem se sem vrátil, myslel jsem, že…
budu najednou zase šťastnej.
A pravda je, že se bavím.
Ale je to nic…
ve srovnání s tím, co si užívám s váma.
A vím, že jsem řekl,
že už se v Londýně necítím doma,
ale možná…
Možná že domov jsou lidi.
Možná, že domov je tam, kde je rodina.
Možná, že domov je tam, kde jste vy.
Já…
Já jen…
Já jen chci, aby ses vrátila, zlato.
Jo.
Děkuju.
- Co tu děláš? - A ty?
Pamatuješ si, jak jsme na téhle lavičce
- jedli chleba s majonézou? - Samozřejmě, že pamatuji.
- Přibrala jsem tři kila. - Ještě jsi je neshodila.
Pamatuješ, jak jsi mě donutil vyhodit fotky bývalého?
A pak jsem tě donutil je vylovit z popelnice, abych měl jistotu.
Co hůř, donutil jsi mě tam vlézt.
Psychouši!
Víš,
tady na té lavičce jsem tě viděl naposledy.
Taky mě to napadlo.
Nemáš nikoho, ne?
Mohla jsem ho dát pryč.
Já je taky.
Hned se vrátím.
Lauro.
Uvědomil jsem si něco důležitého, co ti musím říct.
Uvědomil jsem si, že jsem hledal štěstí po celém světě
a nikde ho nenašel. Nikde.
A teď,
když znovu odjíždím,
mi dochází, že ho asi nikdy nenajdu.
A když odjedu, tak před ním uteču.
Možná jsem neměl vůbec odjíždět, nebo odjet dřív.
Po tom, co jsi řekl,
- si myslím, že máme dvě možnosti. - Ano.
První je, že si přiznáme, jaká je skutečnost,
protože to prostě tak chtěl osud.
A ta druhá je…
Možná je načase začít svůj osud měnit.
Je to na tobě.
Posaďte se.
Promiňte.
Pardon.
To je znamení.
Ani nápad.
Lauro!
Jsem ráda, že jsi přišel.
Já vím.
Naše problémy to nevyřeší.
Musíme přijít na to, jak je vyřešit.
Je to jen na tobě. Musíš odpustit.
Odpustit? Žádal mě snad někdo o odpuštění.
Není třeba. Udělej to kvůli sobě.
- Co jsem udělal? - Copak to nevidíš?
- Žiješ minulostí. - Opravdu?
A co já? Žil jsem podle pravidel, a nakonec jsem to schytal já a ne on.
Nevím, proč jsi přišel.
Vím, v čem je problém.
Tvé ego je důležitější než památka tvého dědy.
Plnou nádrž vysokooktanového.
Dobrý den, pane Vassileve.
- Ahoj, Danny. - Jak se máte?
Nic moc. Druhá benzínka.
- Chápu. - Děkuji.
Pane Vassileve.
Četl jsem tu knihu.
- A? - Měl jste pravdu.
Viktor Frankl to řekl dobře.
Bolest přestane bolet ve chvíli, kdy objevíte její smysl.
Ale to vy asi víte.
Hezký den.
Dědo.
Přišel sis pro věci?
Ne, přišel jsem za tebou.
Měl jsi přivést Carinu. Moc ji nevídám.
Příště.
Tvého bratrance ale asi ráda neuvidí.
- Takže víš, že Alex… - Ano.
Ojel ti ženu.
Co se s ním stalo?
Být mladší, tak mu rozbiju hubu.
Nemluvme o tom.
Posaď se na chvíli.
Každou chvíli sem někdo přijde
a nabízí, že postaví činžák,
hotel nebo tak něco.
Ženu je svinským krokem a hážu po nich kameny.
Ale tvůj bratranec s nimi jedná. Vídám ho.
Ten ořech jsem zasadil já.
Postavil to tady svýma rukama.
Tohle je můj život.
Jestli ten dům zmizí, tak jako bych vůbec nežil.
Budeš žít v našich srdcích.
Nech těch sentimentálních keců. Taky jednou natáhneš bačkory.
Ale ten ořech tu pořád bude.
Ty kameny taky.
Vidíš ten keř?
Myslel jsem tenhle.
Tam jsem ojel tvou babičku
- a ona počala tvou mámu. - Dost.
- Tohle je moje závěť. - Ne, dědo…
Je to cizoložník. Nevěřím mu.
Chci, abys mi slíbil,
že se na tebe můžu spolehnout.
- Dědo, já… - Branimire.
Svět se točí dál, i když naše životy skončí.
Měli bychom po sobě něco zanechat.
Něco víc než jen fotku. Chápeš?
Moc času mi nezbývá.
Proto chci, abys mi slíbil,
že tohle vše přežije.
Tenhle dům, zahrada, fontána, všechno.
Jen tak budu vědět, že jsem nežil nadarmo, můj chlapče.
Dobře, dědo.
To je můj kluk.
O PÁR MĚSÍCŮ
NEBO
PÁR LET POZDĚJI
Ať je vás slyšet!
Překlad titulků: Jiří Pondělíček